Луис Карильо-и-Сотомайор
Песен

Превод от испански: Александър Муратов, Атанас Далчев, 1978

chitanka.info

Лице горещо, умерено във морето,

наплисква слънцето; и на обида ранна

облича тъжната премяна

ливадата опечалена, а небето

би си сменило, за да стене

с езици огнени очите позлатени.

Изплашени от своя тъмнолик тиранин,

цветята са затвор за себе си самите,

в зелената си длан укрити,

и не желаят своя дъх благоуханен

да отдадат на тъмнината,

обгърнат от хлада на вечерния вятър.

Дръвчетата от лавър милват с обич топла

високото небе, загледани нагоре,

с езика им пръстта говори

и песента любовна сменя се със поплак:

подир изгорника далечен

смехът на извора щастлив е плач сърдечен.

Зората бяла със ръката своя бяла

вратите алени на изтока отваря;

зелената лъка в немара

показва сълзите, които е проляла,

замръзнали, едва пролени

и сред смарагди, като бисер разпилени.

Гласът си кръшно славеят извива

с еднаква радост, както и с тъга еднаква,

тъй с нежни стонове оплаква

той на нощта повелята несправедлива

и твърд в страданието свое,

по глас е само птица, а по цвят листо е.

По бряста, постоянният й страж в тъмата,

закрилникът й сигурен в нощта неверна,

лозницата се покатерва

на слънцето да види бързо светлината

и благодарствено, смирено

да увенчае челото му извисено.

Широката лъка, тъгата на небето

без слънце могат, но насладата гореща,

с която тоя ден посреща,

усеща, Селия, единствено сърцето,

сърцето мое прималняло,

при тебе живо, но далеч от теб умряло.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.